V Oregonu, kjer sem odraščal,
sem bil vedno na gori Hood. Smučal sem in deskal.
Kadarkoli sem v Afganistanu pogledal gore,
nisem pomislil, da se tam gor nek taliban plazi v votlino
in da bo streljal name. Večinoma sem, ko sem zagledal gore,
pomislil na dom. Na nekaj mirnega in lepega.
Zadnjih nekaj let je Korengal znan
kot afganistanska Dolina smrti.
Ta dolina je bila preveč oddaljena za oskrbo z zalogami in prenevarna.
Tako kot osamljeno, izpostavljeno oporišče Restrepo.
Ogenj v jami!
Z vznožja gora smo gledali, kako Restrepo gori.
Pogrešaš oporišče Restrepo in dolino Korengal?
Ja. Raje bi bil tam kot tukaj.
Če bi se lahko, bi se takoj vrnil v Korengal.
KORENGAL
Dolina Korengal.
Vedno sem se spraševal, zakaj sem tam, ampak …
Potem pa ti povedo, da nisi tukaj, da bi lovil sovražnike,
ampak da oni pridejo do tebe, ti pa jih pobiješ.
Običajna dolina. Ko jo pogledaš z višine, je videti mirna.
Kamorkoli pogledaš, vidiš le gozdnate gore.
Vsi mislijo, da je tukaj puščava, vendar ni tako.
Malo severneje od nas je bilo videti kot Colorado Springs.
Kot Denver. Prečudovito.
Takoj ko sem prišel iz helikopterja, pa so začeli streljati name.
Od daleč je bila dolina videti prečudovita.
Krogle pa so začele švigati in hotel sem se vrniti domov.
Ko smo prevzeli položaj, je namestnik častnika Vimoto vprašal,
kje je njegov sin. Samo pokazati bi mu moral, kje je.
Pokazal sem dol. Rekel je, naj ga pozdravim, da ve, da je v patrulji.
Da naj mu rečem, da ga pozdravlja oče.
Prek povezav smo slišali, da je vojak umrl v akciji.
To je bil Vimoto. Izgubil sem sina namestnika častnika.
Prvo, kar se mi je zgodilo kot poveljniku.
Umrl je njegov sin. Kaj pa zdaj?
Ko tvoj soborec tako hitro umre, se vprašaš, kdaj si ti na vrsti.
Koliko ljudi bomo izgubili, če je on tako hitro umrl?
Kakorkoli hudo pa je bilo, moramo naprej.
Ne moremo sedeti in jokati.
Če že moraš jokati, potem se izjoči,
potem pa se vrni, saj je sovražnik še vedno tu.
Jutri gremo spet v patruljo in na nas bo streljal kdo drug.
Korengal je bila ena glavnih poti za različne talibanske aktivnosti.
Je globoko v gorah.
Tam so tihotapili orožje in zaloge.
Morali bi najti te poti in sovražnike.
Vedeli pa smo le, da so v tej luknji in da moramo to urediti.
Predstavljajte si, da skuša nekdo zasesti vašo hišo.
Borili se boste. In prav to so počeli tudi oni.
TIC pomeni vojaki v kontaktu.
Tako pravimo, če nas kdo napade
ali če mi napademo koga.
Včasih so nas napadli tudi 10- ali 14-krat na dan.
Restrepo je bil vpleten v neverjetnih 225 spopadov.
Brez prekinitve so jih obstreljevali devet mesecev.
Bili smo sredi doline, v zakloniščih iz vreč s peskom.
Ni bilo niti vode niti življenja.
Hrano in vodo so nam dostavljali s helikopterji.
Predstavljajte se, da ste dolgo na tako izoliranem območju.
Čeprav so tam še drugi ljudje.
Ničesar nismo imeli. Pravi geto.
Najhuje je bilo, da nismo vedeli, ali nas bodo začeli obstreljevati.
Ležim v zaklonišču
in nenadoma zaslišim krogle ter raketomete.
Moraš sprejeti dejstvo, da lahko vsak hip umreš.
Skoraj vsi v drugem vodu znajo nekako igrati kitaro.
Ko smo prišli, ni bilo nobenih zaklonišč,
zato smo naredili letovišče. –Pravo letovišče.
Letovišče Restrepo.
Poleti bomo imeli bazen, pozimi pa smučišče.
Desetar Simon se je šalil, da nam bo nabavil smuči.
To bo katera od lukenj v zidu.
Morda vsake toliko prileti kakšna krogla.
Ta kraj bi lahko bil športni raj.
Ko bi nas le nehali obstreljevati.
Prvo, kar slišiš, ko se znajdeš v zasedi ali strelskem spopadu,
je glasno pokanje.
Krogle ti žvižgajo ob glavi.
Ko zaslišiš pokanje, nagonsko poiščeš zaklonišče.
Stopiš za kakšno zavetje.
Potem po zvoku in oddaljenosti določiš, od kod je prišel strel.
Morda ga ne vidiš, slišiš pa ga.
To je taktična zavest. Znamo razpoznati različne zvoke.
Približno vemo, kje je.
Moraš poimenovati reči okrog sebe. Ne zgolj "Tisti zeleni hrib".
Streljajo s Poncho Hilla? S 1705-ice? S Spartan Spura?
Vsi začnejo streljati tja.
Kot vodja enote potem pogledam, ali so prisotni vsi vojaki.
Vrnem ogenj in takoj preverim ljudi.
Imajo dovolj vode in streliva? Streljajo v pravo smer?
Med triminutnim spopadom jih najbrž preverim kakih stokrat.
Zdaj streljajo z vzhodne strani doline.
Ko sem zaslišal pokanje, sem se vrgel na radio.
Na nas so streljali z vzhoda. Najbrž jih je bilo pet.
Vodje enot skačejo z vsakega položaja, s katerega streljajo,
in me obveščajo o dogajanju.
Je tisti tip še tam? Se je premaknil? Sestavljam podobo s poveljnikom,
saj on zbira preostale podatke.
Ja, bojiš se. Ne bom lagal. Včasih sem samo ležal,
ko so krogle žvižgale nad mano. Da sem se oddahnil in šel naprej.
V boju ne smeš dolgo oklevati.
Včasih te stisnejo in se ti grdo približajo, ti pa si brez zaklonišča.
Takrat se malo prestrašiš.
Če vam kdo pravi, da se ni bal, laže.
Bojiš se, vendar pozabiš na strah.
Ko so prvič streljali vame, sem bil precej miren.
Presenečen sem bil, saj sem mislil, da me bo zagrabila panika.
Žal so nekateri ljudje pustili, da jih je strah premagal.
V tem se razlikujemo. Kako prenašamo strah.
Večina ljudi naredi, kar je treba, potem pa se ukvarja s tem strahom.
Žal nekatere zgrabi takoj in so v boju neuporabni.
Mama je vedno hotela, da bi bil vojak. Od majhnega.
Mislila je, da bi mi to šlo. Da sem rojeni vodja.
Rekel sem, da nikakor ne, a sem zdaj tukaj. Na žalost.
Na žalost in na srečo. Obenem.
Sem edini črnec v vodu.
V stotniji smo štirje črnci, če prištejete še kuharja.
Pet, če prištejete dva kuharja.
Jaz, Choikey, Miller. Oni so pešaki.
In štabni narednik.
Črnci ne skačejo iz letal. Nočejo priti sem, da bi streljali nanje.
Večina pešakov so povprečni belci.
Ne moreš videti veliko črncev.
Tu doživim veliko sranja, ker sem edini črnec, ampak …
98 % časa je to dobronamerno.
Tukaj so tudi fantje, ki mi tega ne priznajo v obraz.
Če jih kdo posluša, so tiho, ampak ne marajo me. Verjemite mi.
Ampak vsakega od njih bi sabo popeljal v boj.
Tega si nisem predstavljal tako.
Nikoli prej se nisem boril na tako zahtevnem terenu.
Z opremo se moraš vzpenjati po krhkem skrilavcu.
Petnajst ljudi si je že zlomilo gleženj.
Noro. Vzpneš se do vrha, ki ga opazuješ zadnjih 500 metrov,
misliš, da si na vrhu, ko pogledaš navzgor, pa je gora brezmejna.
Te gore so bile grozne.
Bili smo v dobri kondiciji,
ampak nič te ne more pripraviti na hojo po teh gorah.
Dolina Korengal je med dvema glavnima oskrbovalnima potema.
Talibani tukaj zlahka tihotapijo orožje.
Teren jim omogoča, da se premikajo kot duhovi.
Igramo se na njihovem dvorišču. –Nosimo čelade in oklepe.
Običajna oprema tehta od 25 do 30 kilogramov.
Po drugi strani pa so oni praktično oblečeni v rjuhe.
Imajo pa težke ruske strojnice DShK, podobne našim 50-kalibrskim.
Strojnica s stojalom tehta približno 55 kilogramov.
Dvignejo jo in se zlahka premaknejo prek gora in skal.
Mi svojo 50-kalibrsko strojnico prenesemo 15 metrov, pa je konec.
Ti čečenski uporniki so neusmiljeni in strašni borci.
Usposobljeni so. Znajo se bojevati.
Če ne spoštuješ sovražnika, si nastradal.
Nekoliko sovražnih vodij je za nekaj dni zapustilo dolino.
Nismo bili prepričani, kam gredo in zakaj.
Vedno poslušamo radijska poročila.
Tako izvemo, o čem se sovražnik pogovarja po radiu.
Slišiš, koliko min so prinesli. Trideset ročnih granat.
Ko fantje slišijo, koliko streliva prihaja v dolino,
začnejo razmišljati o Ranch Housu, saj vedo, kaj se je zgodilo tam.
Ranch House je bilo ime baze stotnije Chosen.
Poteptali so jih.
Nekaj talibanov je neko noč prišlo do stražarnice pri Ranch Housu.
Rekli so, da so delavci.
Ko se je vojak znašel v dometu, so začeli streljati.
Bilo so v žični ogradi in prevzemali so stražarnice.
Vodja voda stotnik Ferrara je ukazal zračni napad na tabor,
da bi sovražnike ločil od naših.
Skrbelo me je, da bodo napadli Restrepo.
Incident v Ranch Housu je še okrepil ta strah.
Strah, da bi nas lahko ujeli, me prevzame ponoči.
Imaš veliko časa, zato začneš razmišljati.
Tudi mene je to begalo. Ne vedno, kakšno noč pa kar.
Neko noč sem se tako bal, da nisem šel niti na stranišče.
Do stranišča je bila kratka pot, slišali pa smo, da nas bodo napadli.
Vsi stražijo in razmišljajo o napadu.
Kako bi nas napadli? Kako bi se odzvali? –V glavi vrtiš scenarije.
Soborec bo našel luknje v tvojem scenariju,
a ga vseeno prevrtavaš v glavi.
Je tukaj vedno tako mirno?
Prosim? –Je vedno tako mirno? –Ja.
Vsake toliko časa gre kdo mimo.
Je to Lumber Yard? –Zaradi tramov.
Od kod si, Donoho? –Iz Kalifornije. –Kje iz Kalifornije?
Iz Reddinga. Na severu. –Skoraj Oregon. –Prekliči to.
Zakaj ljudje iz Oregona ne marate teh iz Kalifornije?
Ker smo boljši od njih.
Iz Oregona prihaja samo nekaj dobrega, in to je Gerber.
Pa Pemble–Belkin. –Nisem ravno prepričan.
Ko končamo vojsko, načrtujemo zabavo.
Da pokažemo dobre plati naših zveznih držav.
Se boste obiskovali? –Ja, enkrat v prihodnjih 10 letih.
Ko zapustimo vojsko.
Kako to, da si se pridružil vojski?
Ne vem. Najprej sem hotel postati ostrostrelec.
Potem sem hotel skakati iz letal.
Hotel sem potovati.
Si zadovoljen s svojo odločitvijo? –Sem in nisem.
Si računal na kaj podobnega Korengalu? –Nikakor ne.
Pa bi se odločil drugače, če bi se lahko? Ne.
Srečal sem veliko dobrih prijateljev.
Imel bom zgodbe za vnuke. –Ja.
Bil sem v dolini Korengal. Zanjo sem slišal v šoli.
Danes gremo do Loj Kalaja v bližini džamije.
Naš največji zaveznik je bilo dejstvo,
da smo fante nenehno pošiljali na teren,
da sovražnik ne bi predvidel, kdaj bomo prišli tja.
Slišiš sovražnika, kako nori, ker ne ugotovi, kje smo.
Na koncu so nas odkrili, vendar to ni imeli dosti učinka.
Počutili so se, kot da mi lovimo njih.
Stotniku Kearneyju to najbrž ne bo všeč,
vendar smo se pogosto znašli v položaju,
ko smo bili izpostavljeni bolj, kot je bilo nujno.
Praktično smo se jim ponujali na pladnju.
Bilo smo vaba.
Fantje so mislili, da včasih pretiravam.
Zdelo se jim je, da hočem medaljo, zato jih izpostavljam nevarnosti.
Menil sem, da je ofenziva najboljši način, da preživijo.
Pred patruljo vzamemo opremo, pogosto poslušamo glasbo.
Da se naostrimo ali sprostimo. Karkoli človek pač potrebuje.
Ko se začne spopad, že imaš malo adrenalina, ampak ostati moraš miren.
Trudim se, da nisem živčen, preden se odpravim ven.
Pred odhodom na patruljo je najpomembnejši brifing.
Da se fantje osredotočijo na verjetni spopad.
Gremo v vas, v kateri nas vedno napadejo.
Ko smo prišli ven, je bila večina fantov prestrašena.
Samo nov dan si želiš doživeti.
Ali smo se spustili po vzhodni strani Restrepa po tej strmini
ali pa po zahodni strani. Morali smo se hitro umakniti s poti.
Pogosto so nas napadli, preden smo šli v patruljo.
Običajno smo se razpršili, da nas ne bi potolkli z enim rafalom.
Če na poti zagledamo kaj sumljivega,
opazujemo gore in drevesa.
Med hojo iščeš primerne zaklone, če bi začeli streljati.
Iščeš prvi kraj, kamor bi se lahko skril.
Če bi kdo streljal, bi vedel, kam se skriti. Za tisto mizo.
Vse ti je sumljivo. Če zagledaš luknjico na tleh, stopiš nanjo,
gledaš okrog nje, dvigaš kamenje. Sprašuješ, zakaj se je kamen sprožil.
Je kdo hodil tam ali je kriva erozija?
Gledaš proti goram in čutiš, da te opazujejo.
Srce ti razbija.
Misli ti malo poletijo, sprašuješ se, v kateri del vasi se bomo namestili.
No, misliti pa moraš na to, kar se dogaja zdaj.
Si med obojim. Hoja je naporna,
vendar se sprašuješ, kaj te čaka v vasi.
Odvisno od dneva bodo vate streljali ob prihodu v vas ali pa ob odhodu.
V vasi ne vidiš nikogar. Samo koze.
Odšli so v svoja skrivališča, ki jih ne vidimo.
Iščeš kogarkoli, s katerim se lahko pogovoriš.
Izvoli.
Veste kaj o streljanju izpred nekaj dni?
Nismo našli nikogar več, s komer bi se lahko pogovorili.
Če nas zadenejo, od kod bo priletelo? –Običajno s tistega hriba.
Večina prihaja z jugozahoda.
Upajmo, da tokrat ne bo nič.
Ob vrnitvi težko hodiš, a moraš hiteti, da te ne bi napadli.
Malo hitreje. Malo težje. Tam, kjer je več zaklona.
Izbereš hujšo pot, samo da bi ostal živ.
Na zadnjem delu poti do Restrepa ja bil podor najboljše zaklonišče.
Vendar ni segal do Restrepa, zato smo zadnji del poti tekli.
Običajno te ljudje pokrivajo, ko tečeš.
Nekoč sta tekla Kim in Lambert in zasuli so ju z ognjem.
Kim se je spotaknil padel. Krogle so letele pol metra od obraza.
Lambert je bil še zunaj in Kima je zvlekel noter.
Skoraj vsak dan je prišlo do izmenjave ognja.
Ali pa nekdo skuša ubiti in zadene tvojega prijatelja.
Ljudje izgubljajo roke, noge. Nekaj prijateljev je umrlo.
Spomniš se, da ti je ostalo še deset mesecev.
Nisem si mislil, da se bom živ izvlekel iz doline.
V Korengalu smo ostali brez dobrih, bližnjih prijateljev.
To pusti sled na vseh, saj ne veš, kdo bo naslednji, ko si v patrulji.
To te spravlja ob pamet.
Kot častnik se trudiš, da bi vzdrževal visoko moralo.
Če vojaki vidijo, da si pobit, bo to vplivalo tudi nanje.
Zdaj je hladno. Moraš paziti, da so pred pohodom opremljeni.
Ponoči preverjaš, ali jim je hladno. Ali imajo dovolj hrane in vode.
Paziš, da so nenehno pripravljeni. Če en vojak ni pozoren,
ogroža vse druge.
Če zamočiš, si namočil vse v skupini.
Najbolj sem se bal, da bi kdo umrl zaradi moje napake.
Tega ne počnem, da bi dobil priznanje od svoje države.
In tudi ne zato, da bi kdo rekel, da sem pogumen in domoljub.
Vseeno mi je, kaj si kdo misli.
Razen mojih soborcev. To počnem zanje.
Zato ljudje, ki so pod ognjem, rešujejo svoje soborce.
Opravljajo svoje delo, ker vedo, da soborci to pričakujejo,
da bi se vsi vrnili domov.
Pogum bi za mene bil,
če bi kdo naredil več, kot se od njega pričakuje,
kljub očitni nevarnosti, da lahko tudi umre.
In da tvega svoje življenje, da bo zavaroval soborca.
Nismo kaj dosti govorili o tej besedi,
saj tega, kar smo počeli, nismo imeli za pogumno.
Opravljaš svoje delo, enako pa tudi tvoji prijatelji, soborci, nadrejeni,
zato ne moreš reči, da je to pogumno.
Če nekdo tvega svoje življenje za nekoga drugega.
To je tam običajno.
Ko je bil kdo kje ranjen, ga ni skrbelo zase.
Samo to ga je zanimalo, kako je z njegovimi soborci.
Je Solo v redu? Pa Jackson? In Vanderberg?
Ko je desetar Padilla ostal brez roke, v obrazu pa je imel šrapnel,
je samo spraševal, ali so vsi dobro. To je pogum.
To je M 145.
Odpreš pokrov. Preveriš ali vse deluje.
Napolniš. Snameš varovalo.
Vstaviš naboje.
In zapreš.
Vsak ima priljubljeno orožje.
Po vrsti so zame to bili 50, 240,
mark, 203 in potem SAW.
Vzljubiš svoje orožje.
Mnogi imajo radi 240, čeprav jo je zaradi teže grozno nositi.
Napolniš jo tako, da jo položiš na stran, saj laže vstaviš naboje.
Tudi AT–4 je zabaven. Lahko protitankovsko orožje.
Rad streljam s takšnim orožjem. Bazuka?
Izvlečeš iglo, odmakneš stranski pokrov.
Odpiraš, dokler ne sede, odpneš varovalo.
Nameriš. Pritisneš tukaj in streljaš.
Na začetku sem nosil 203. To je metalec granat.
Rad sem streljal z njim, saj imam rad eksplozije.
Sovražnik se eksplozij boji bolj kot smrti.
50-kalibrska strojnica je bila največja od vseh, kar smo jih imeli.
Nekateri imajo radi marka, drugi pa 50 mm strojnice.
Jaz imam rad 50 mm strojnico.
Glasna je. Ima velik domet.
Pravijo, da lahko nastane 45 cm velika poškodba.
To je noro.
Ko streljaš z njo, se počutiš vzhičenega.
Moraš vzljubiti velikansko strojnico.
Ni koristi od jadikovanja, da si v Restrepu ali Afganistanu.
Bolje je, da nehaš, ker od tega ni nobenih koristi.
Živiš tako, kot poskrbiš zase.
Tam narediš zase vse, kar lahko.
Zato smo uspeli preživeti.
Je težka?
Imaš rdeče Marlboro, Cunningham?
Šest zavitkov z različnimi okusi.
Jezus. –Kadilo se bo.
Imam tudi stolček. –Kaj pa ti bo? –Za vod.
Pošteno sem ga ukradel višjemu naredniku v Kuvajtu.
In zdaj joče, ker ga nima. –Višji narednik Elder.
Tvoj stolček je pri nas. Žal mi je.
Nabavili so nam generator. Elektrika za našo elektroniko.
Lepo!
Restrepo je bil vse, kar smo imeli.
Ne. –Rekel sem ti. Rekel sem generator.
Je čudno biti na dopustu?
Biti v bazenu ali kaj takega. Dopust si zaslužite. Pa je čudno?
Ne vem. Grozno je biti na dopustu. Sprašuješ se, kako je z vsemi.
Vendar je lepo biti doma.
Težko se je vrniti. Najhujše je slovo od družine.
Hodiš skozi varovanje na letališču,
tvoja družina pa joče zadaj. Ko to mine, se je laže vrniti.
Kako ti je bilo na dopustu? –Super. Več sem bil z družino kot sicer.
Mislil sem, da bova z zaročenko imela veliko težav.
Pred mojim dopustom sva se veliko prepirala.
Malo je manjkalo, da bi se razšla. Pod velikim stresom si.
Nočeš umreti, bojiš se, da ne boš nikoli več videl družine.
In ko greš domov … Super! Lahko se napiješ in zabavaš.
Se lahko doma s kom pogovoriš?
Z nikomer se nisem pogovarjal. Mamo že tako preveč skrbi.
Očim je bil v vojski in nekako razume, kaj vse doživljam.
Nisem pa hotel, da bi ga skrbelo. Da bi videl, da ne morem spati.
Pa prijatelji?
Šel sem ven, a nikomur nisem govoril o svojih težavah.
Hoyt, pazi, da bodo v zaklonišču.
Vidim jih. –Res? –Za Lumber Yardom.
Sto metrov desno proti njemu.
Nek moški v rdeči uniformi. –Pod drevesom?
To je morda krava. Kak meter in pol pod njo.
Nekaj se je pojavilo, pogledalo sem in spet izginilo.
Rad se bojujem pod lastnimi pogoji.
Tukaj ne bi imel nič proti,
včasih pa moramo biti v nižini in tega se ne veselim.
Je tukaj bolje? –Ni slabo. To drevo je dobro.
Tam so tudi skale.
Boš kaj pogrešal? –Streljanje ljudi. Zabavno je.
Pa Restrepo pogrešaš zaradi česa?
Zaradi borb. Ne bom lagal.
Pogrešamo borbe v Restrepu, v Korengalu.
Mnogi pogrešajo adrenalin.
Ne govorim z astronavti ali drugimi ekstremisti,
ampak ko ti krogla žvižga mimo glave ali pa te zadene …
To je nekaj posebnega.
Spet nas napadajo, saj se naši premikajo.
Ti si na vrsti! –Gorim!
Solo, 2 na 3. Lumber Yard. Če vidiš kovino, jih zasuj.
Jebite se! Toves!
Izvolite malo.
Bi rad še streljal? –Ja, ampak orožje se mi je pregrelo. –Meni tudi.
To je to? –Oči imam polne peska.
To je bilo noro. Super je, da smo spet malce streljali.
Med borbo ti adrenalin poskoči.
Ta občutek smo dobro spoznali in vzljubili.
Nekatere borbe se slabo končajo. Če kdo umre.
Če se vsi vrnemo živi, se počutiš sijajno, saj si prevaral smrt.
Hudo je, ko greš 150 km/h in se nato ustaviš v trenutku.
Proti dolgočasju smo se borili na različne načine.
Pogovarjali smo o vsem, o čemer se je mogoče pogovarjati.
Lahko smo se pet ali šest ur pogovarjali, kdo bi zmagal
v boju med Georgeem Clooneyjem in Fabiem.
Nimam pojma, zakaj smo se to pogovarjali.
Še vedno mislim, da bi zmagal Clooney. Življenje tam je čudno.
Predstavljajte si, da več mesecev živite pol metra stran od nekoga.
Na koncu ti bo začel iti na živce, smrdeti, govoril bo neumnosti.
Sediš v tej škatli in to začne vplivati nate.
Nekateri pridejo do roba in samo čakajo novo rundo.
Napet si, ker lahko kadarkoli kdo začne streljati vate.
Dva tedna nas niso obstreljevali. Najbrž so obnavljali zaloge.
Jaz sem rad slišal, da nas bodo napadli, da sem se lotil dela.
Včasih si želiš borbe, samo da čas hitreje mine.
Lahko bereš knjige ali pa se bojuješ.
Ko ni več tega vznemirjenja, mora nekaj zapolniti to praznino.
Ostani, kjer sem te postavil. –Razumem.
Kako se povezati z lokalnim prebivalstvom? Težko.
Vem, da nismo tam samo zato, da bi pobijali sovražnike.
Pomagamo državi in ljudem. Dajemo jim tisto, česar niso imeli.
Ga v prsih peče, ko leže?
Ko pridemo, vzamejo vse, kar lahko.
Ko pridejo talibani, jim bodo dali vse, kar bodo hoteli.
Vendar se njih bojijo malo bolj kot nas.
Prijazni so z obema stranema. Tudi s tabo bodo prijazni,
vendar so na sredini in radi bi samo preživeli.
Pozdravljam starešine Korengala.
Pozdravljamo guvernerja province Kunarja Vahidija
in brigadirja Ostlunda, poveljnika združenih sil,
ki vodi provinco z guvernerjem Vahidijem.
Z vami se bomo pogovorili o varnosti.
O poti, ki pelje do bogate in varne doline Korengal.
Ne spoštujem ljudi, ki živijo v Korengalu.
So le kup lažnivcev in nočejo naše pomoči.
Ne spoštujem določenih posameznikov.
Hočejo bolje za narod in družino, vendar so v veliki dilemi.
Guverner, v dolini je veliko zastraševanja.
Starešine iz Čičala, Kandalaja in Kamisarja nam nenehno govorijo,
da bi radi delali, ker jim mora dovoliti Hadži Zalvar Kan.
Hadžiju Zalvarju Kanu ne zaupam.
Ne spoštujem ga, ker ne vem, ali bi jaz lahko na hrbtu nosil
težo doline Korengal in odnosov z ZDA.
Uporniki lahko sredi noči potrkajo na njegova vrata.
Kaj se bo zgodilo, če Američani odidejo?
Ne bo šol, bolnišnic, projektov.
Zalvar Kan pravi: "Vsaj naši ljudje ne bodo umirali."
Jasno mi je, da ne smem biti grob z njimi in ne smem jih jeziti.
Sicer bo drugič vame streljalo toliko več pušk.
Več ljudi te sovraži, teže boš preživel.
Videl sem najstarejšega dečka. Vedno gre tukaj mimo.
Zelo mi je sumljiv. Ko gremo mimo njega,
nas noče gledati v oči. Vedno je živčen. Ni mi všeč.
Kaj naj mislim, ko name streljajo od tam, kjer ste bili?
Potem pa nedaleč stran?
To je oprema za testiranje sledov smodnika.
Če so rokovali s strelivom ali eksplozivom.
Iščemo drobne modre madeže.
Ničesar ni. Gospod, ničesar ni.
Morda so nedolžni, vendar jim ne verjamem.
Ničesar ne moreš storiti, če nimaš dokazov.
Trapasto je, da se pretvarjajo, da so naši prijatelji.
Ujeli smo Afganistanca, ki je ob cesto postavljal bombo.
Pljuval je v nas. Zmerjal nas je z neverniki.
Ni ti več mar za dobre odnose z njimi,
ko tip, ki je streljal vate, stopi za ženo in otroke,
ker ve, da ne bomo streljali nazaj.
Ali da dajemo nekomu deset vreč riža za njegovo družino,
potem pa gre na goro in na nas strelja z metalci raket.
Zjutraj pa se nam smehlja, ko vodi svoje koze.
Jebeš dobre odnose.
Razmišljali smo o tem, kako nam starešine lažejo brez sramu.
Včasih smo jih hoteli pretepsti, da bi nam povedali resnico.
Nisem edini. Pogovarjali smo se o tem.
Govorili, kako bi ga morali samo zgrabiti in pretepsti.
Pazite na tiste tipe v dolini.
Preglejte z daljnogledom na 1705.
Bilo je tudi nekaj spopadov, v katerih je kdo umrl.
Razneslo ga je na koščke. Tekel je, nato pa se je razletel.
Vsi smo se začeli veseliti. Sporočaš jim, naj se jebejo.
Vsak dan nas hočejo pobiti,
mi pa pomagamo njihovi usrani dolini.
Ko naposled zjebeš enega od njih,
se malo veseliš.
Ta tip je morda ubil mojega prijatelja.
Morda je zadel mene.
Veseliš se, ker veš, da se proti njemu ne bo več treba boriti.
Nikoli več te ne bo skušal ubiti.
Vem, da ljudje doma to vidijo kot bolno ali nerazumljivo.
Ni se težko boriti proti drugemu človeškemu bitju,
če te to hoče ubiti.
Ne morete me ubiti, psi!
Nekaj časa sem mislil, da me Bog sovraži.
Nisem veren, ampak čutil sem sovraštvo do sebe.
Ker sem grešil.
Tudi če bi lahko vse ponovil,
sem se tako počutil. To je res grozno v vojni.
Ampak ravnal bi enako, če bi se moral vrniti.
Kot da imaš v telesu nekakšno zlo.
Dobro se bori z zlim.
Vsi ti pravijo, da si ravnal častno,
da si naredil tisto, kar si moral.
Vendar sovražim te besede. "Naredil si, kar si moral."
Ničesar ti ni treba storiti. In s tem se najtežje spopadaš.
Ničesar mi ni bilo treba storiti. Ni mi bilo treba iti v vojsko.
Vendar sem šel.
Ta komentar me vedno spravi ob pamet.
Kaj mi bo rekel Bog? Naredil si, kar si moral? Bravo?
Me bo potrepljal po hrbtu in rekel: Dobrodošel v nebesih?
Mislim, da ne.
To so krogle s krili.
Zato so me zadele v glavo. Krogla je obstrelila mojo čelado.
Angeli so pazili nanjo.
Eno imam tukaj. –Ta je dobra. To človek naredi, ko je pijan.
Kdaj si jo izdelal? –Za 18. rojstni dan.
Kdaj je bilo to? –Pred dvema letoma. –Kako to, da si jo dal izdelati?
Delno zato, da bi razjezil očeta.
In ker je moj stric bil v 101. enoti. To je bilo zanj.
Imaš še kakšno tetovažo? –Samo to. –Jih boš imel še več? –Tako je.
V spomin na padle soborce.
Desetar Rice si je dal tetovirati imena.
Imel bo tudi citat z začetka pesmi "8th of November".
Kako pa gre? –Ni večje ljubezni …
Jo imaš na ipodu? –Imam.
Živjo, sem Kris Kristofferson. 8. novembra 1965
je 173. zračno-desantno v vojnem območju D v Vietnamu
iz zasede napadlo več kot 1200 vietkongovcev.
Tisti dan je življenje izgubilo 48 ameriških vojakov.
Naš prijatelj Niles Harris je bil eden od preživelih ranjencev.
Ta pesem je njegova zgodba. –Zdaj bo.
Ni večje ljubezni kot žrtvovati življenje za prijatelja.
To je z moje zadnje misije. Mojih pet umrlih soborcev.
Kovinske zapestnice simbolizirajo ljudi, ki jih je stotnija izgubila.
Od OEF 6 do OEF 8.
Z mano bodo do konca življenja. Nosim jih v spomin nanje.
To je majhna stvar, vojaku stotnije pa pomeni veliko.
Vedno bodo ob meni.
Bil sem narednik v štabu in vedno se jih bom spominjal.
Po čem je položaj Restrepo dobil svoje ime?
Po našem prvem bolničarju Juanu Restrepu.
Bil je dober prijatelj. Divji. Vsi so ga imeli radi.
Ko smo Phoenix predajali tretjemu vodu,
so ga ubili v zadnji patrulji.
Kako je umrl? –Nisem bil zraven, ko so ubili Restrepa.
Šli smo po hrano in prišel je desetnik Rentis.
Fanta, ki sta bila z njim, sta bila v jedilnici.
Rekel je, da ni preživel. Vprašal sem, kdo.
Rekel je, da Restrepo. Zlomil sem se in razjokal.
To me je uničilo.
Je dobro, da ta kraj nosi njegovo ime? –Ja.
Narednik Ortiz! –Tukaj.
Stražnik Restrepo.
Stražnik Juan Restrepo.
Stražnik Juan S. Restrepo.
Imeli smo obred.
Obstaja neka majhna sobica.
Cel vod se je stisnil vanjo, da ne bi kdo videl, da jokamo.
Samo sedeli smo. Nismo se pogovarjali.
Preden greš v misijo, izpolniš neko modro knjigo.
Napišeš, kako naj te pokopljejo. Komu naj najprej povedo.
In kakšen obred si želiš. On je izbral to pesem.
Pretreslo nas je, ko smo zaslišali "l Will Survive" v španščini.
To je hotel, če bi umrl. Vsi smo se začeli smejati.
Ustrašil sem se.
Vaughn, to so naši metalci min. Ni ti treba skrbeti.
Tudi jaz sem se prestrašil. Malo sem se podelal.
Ne kaj dosti, ampak malo me je prestrašilo.
Reci moji družini, da jih ljubim.
V redu. Veselilo me je.
Vem, da boš povedal moji mami, ampak ali je to vse?
Po 15 mesecih, ki sem jih preživel tam,
ne pravim, da ne bi mogel še na eno misijo, vendar nočem.
Rad bi bil s svojo družino. Imam dveletno nečakinjo.
Videl sem jo le nekajkrat. Pogrešam družino, očeta, mamo.
Moja mlajša sestra bi kmalu umrla.
O marsičem razmišljaš, a ne moreš biti z njimi.
Tu sem pod streli zgradil določen način življenja.
Potreboval bom nekaj časa, da pridem k sebi.
Potem bom našel službo. Srečen bom in vse to sranje.
Sprostil se bom in ne bo me več skrbelo.
Obstajajo različni kraji za vadbo streljanja?
Bilo bi super, če bi vsi streljali v isto točko.
Kaj se dogaja? –Nekakšno streljanje.
Sovražim to trapasto vreme. –Je to toča? –Ja.
Noro.
Izguba naših bratov me je zelo prizadela.
Razmišljal sem o fantih, ki so pomrli.
Nekaj časa mi je bilo vseeno, ali bom umrl.
Tako hudo mi je bilo.
Veliko ljudi me je skušalo spet postaviti na noge.
Včasih sem streljal nazaj in nisem legel na tla.
Počel sem reči, ki jih ne bi smel.
Brez orožja sem stekel na odprto ali pa sem samo hodil.
Vodja me je klical, naj se vrnem, vendar mi je bilo vseeno.
Vseeno mi je bilo, ali bom umrl.
Spametoval sem se šele, ko mi je nek soborec dejal,
da moram pomisliti na širšo sliko.
Da bi lahko ubili tudi nekoga, ki bi prišel pome.
Začel sem razmišljati. Postal sem bolj pazljiv.
Še vedno mi ni bilo mar, vendar sem pazil zaradi njih.
S tem je potrjeno, da je predsednik ZDA podelil
bronasto zvezdo stražniku Miguelu Cortezu,
za izredna in pogumna dejanja med operacijo Enduring Freedom.
Služil je v 2. vodu, bojni stotniji, 2. bojni,
503. pešaški. Pogum in napadalnost stražnika Corteza
sta bila odločujoča pri odbijanju sovražnikovega napada.
Vedenje stražnika Corteza je v ponos njemu,
bojni skupini Bayonet, združenim silam 101
in glavnemu poveljstvu ZDA.
Kako se počutiš? –Noro. –Res?
Videti ste bili ponosni. –Seveda. Nekaj smo dosegli.
Dali so nam priznanje. Srečen sem.
Nisi jokal? –Ne. Nisem čustven. Vojak sem.
Čestitam. –Hvala.
Prihajata poveljnik nove stotnije in njegov namestnik.
Izvedel bo, da bo naslednjih 15 mesecev živel grozno.
Tista z belim … –Ja. Skoraj v obliki črke U.
O tej hiši sem ti govoril. Vidiš tisto na drugi strani reke?
Tej pravijo hiša duhov.
Danes gremo v vas Karingal. Ta je predzadnja tam čez.
Pogovarjali se boste z vaščani in spoznali območje delovanja.
Moji ljudje bodo vse pojasnili. Če bo kaj nejasno, vprašajte.
To je poročnik G. Zasedel bo moje mesto.
Ve, kaj vas skrbi. Pozna vaše težave.
Streljajo z Marast Nava, iz Donge in Darbata.
Razen Ali Abada in Babejala ne vem za vas, kjer ne streljajo.
Povej jim, da grem po tem domov.
Pazite nase.
Nikakor. Razbil bom kitaro.
Žal mi je. Rekel sem, da jo bom razbil.
Pojdimo razbit kitaro. –Kam pa?
Zato ker sem tako rekel. In jaz ne lažem.
Razletela se je.
Srečo imam. Kaj naj ti rečem?
Zgodaj bom izginil. Upam, da bom do konca meseca doma.
Kajne, Walker? –Tako je, gospod.
Najbolje je, da smo sestavili skupino vojakov in bratov,
ki se lahko pogleda v ogledalo,
saj vemo, da nismo nikogar nesramno ubili ali mu škodili.
Naredili so vse, da bi tem ljudem prinesli …
Morda ne radosti in sreče. Hoteli so jih le vpeljati v 21. stoletje.
Mislim, da lahko mirno spim, saj vem, da niso naredili ničesar,
kar bi bilo nezakonito, zato jih demoni ne bodo mučili.
Vrnite se domov in uživajte. To ste si zaslužili.
Nikamor ne gremo, dokler ne prileti helikopter.
Vem, da ga čakate.
Če ga ne bo, gremo v novo patruljo.
Pazite nase.
Naši fantje že začenjajo odhajati. Gredo na različne kraje.
Srce se mi bo razpočilo. Tega ne bomo imeli nikoli več.
Nove fante gledaš drugače. Tudi če so bili v več bojih kot ti,
niso tvoji bratje.
Zanje bi storil vse.
Prehodil bi celo državo, da bi jim zamenjal gumo na avtu.
Prepiram se z družino in dekletom,
ker sem preveč časa s svojimi prijatelji.
Pravijo, da tega ne morejo razumeti. Saj jim ni treba.
V žilah teče kri moje družine, vendar je niso prelivali z mano.
Nikoli si z nikomer ne bom tako blizu.
Razen če se nekega dne poročim.
No, nikoli pa z nikomer drugim ne bom čutil te povezanosti.
Bližji smo si kot družinski člani.
Vedno pravim, da bi se vrgel na granato, da bi jih zavaroval.
Vedo, da je tako. Brez obotavljanja.
Sprejmeš zavestno odločitev, da boš umrl za soborca.
To je velika stvar, ko nekoga poznaš dve leti.
Ljubim svojo ženo. Rad sem z njo. Rad vidim svojo mamo.
Če bi se ta hip lahko vrnil tja, pa bi to storil.
MEDIATRANSLATIONS
Priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija